3. Aspectes clau per al desenvolupament de polítiques de promoció econòmica a la comarca del Maresme
3.1. El perfil de la comarca

Tal com han mostrat diversos estudis al llarg de la darrera dècada, el Maresme és una comarca que gaudeix d’una notable qualitat de vida, que ha aconseguit absorbir amb un èxit molt significatiu els importants contingents de població que han arribat des del congestionada conurbació de Barcelona, i una comarca, a més, basada en una estructura econòmica que permet situar-la, en termes de producció, entre els motors de la regió metropolitana de Barcelona.
El Maresme és, doncs, una de les comarques més importants dins la regió metropolitana de Barcelona, tant per la importància del seu volum de població com per l’aportació que fa a la producció i l’activitat econòmica del conjunt de la RMB. En aquest sentit, la comarca posa en comú un important rol residencial (accentuat, com dèiem, a partir dels moviments migratoris intrametropolitans de la dècada dels anys 90) amb una base econòmica potent i diversa que ha experimentat una profunda transformació per a mantenir-se com un dels motors econòmics de la regió. Així, per exemple, la reconversió de sectors industrials tradicionals conviu amb una important activitat turística, en el context, a més, d’una important àrea urbana, la de la ciutat de Mataró.
En aquest sentit, algunes dades poden ajudar a contextualitzar aquesta argumentació:
-	Segons les dades corresponents al padró d’habitants, l’any 2001 el Maresme tenia una població de 355.714 habitants, aproximadament un 8% dels 4,39 milions d’habitants de la regió metropolitana de Barcelona. El pes relatiu de la comarca ha augmentat de manera ininterrompuda, a més, des de 1975, moment en el qual la població de la comarca representava el 5,75% de la de les comarques metropolitanes.
-	El Maresme presentava l’any 2000 un volum de producció de més de mig bilió de pessetes (Producte Interior Brut a preus constants de 1995), gairebé un 20% més (en termes reals) que cinc anys abans. Aquest volum de producció representava al voltant d’un 5% del total del PIB metropolità. En aquesta evolució cal tenir en compte el destacat creixement que el sector primari ha experimentat a la comarca en els darrers anys, mentre que el pes relatiu tant de la indústria com dels serveis es troben en valors propers a la mitjana catalana.

Cal destacar, a més, altres aspectes positius més estrictament relacionats amb el mercat de treball: la comarca presenta taxes d’activitat i d’ocupació cada vegada més elevades, mentre la seva població està cada vegada més formada i té millors condicions d’ocupació i d’ingressos. De nou, algunes dades ajuden a reflectir aquests aspectes:

-	Els anys compresos entre 1995 i 2000 han estat clarament marcats per un procés d’important expansió econòmica, que de fet va tenir l’any 2000 com la seva cota màxima, a partir de la qual la tendència ha canviat substancialment. Per tant, és normal que al llarg d’aquest període les variables relacionades amb el mercat de treball hagin experimentat una millorat substancial. Les dades del conjunt de la regió metropolitana de Barcelona són efectivament molt positives, i així, en aquest cas cal destacar que la taxa d’activitat (que posa en relació la població que es declara econòmicament activa amb la població total entre 18 i 64 anys) ha augmentat des del 65,5% de 1995 al 74,1% de 2000. Aquesta millora s’ha fet notar en el cas dels homes (del 80 al 85% de la població masculina entre 18 i 64 anys era activa), però molt especialment en el cas de la població femenina, la taxa d’activitat de la qual ha passat del 53% de 1995 al 63% de 2000. Per tant, l’increment de la taxa d’activitat general ha estat, certament, producte de la favorable evolució econòmica, però també d’un salt qualitatiu important pel que fa a la incorporació de la població femenina al mercat de treball.
-	De nou cal esmentar, però, que l’evolució del nivell d’activitat al Maresme ha estat molt més notable que al conjunt de la regió metropolitana: la taxa d’activitat de la comarca, que ja es trobava entre les més elevades de la RMB al 1995 (68,5%), ha crescut més d’11 punts percentuals en tan sols 5 anys, fins a situar-se gairebé al 80% a l’any 2000. Per sexe, cal destacar que la taxa d’activitat masculina ha crescut prop de 10 punts percentuals (al conjunt de la regió el creixement ha estat de 5 punts) fins a situar-se pràcticament al 90%, mentre que la taxa d’activitat femenina ha crescut prop de 13 punts percentuals fins a situar-se en el 68%. El resultat d’aquesta evolució és que al Maresme s’observa, amb diferència, la taxa d’activitat femenina més elevada de totes les comarques metropolitanes (cinc punts per sobre la mitjana), i la segona més elevada de la província per darrera tan sols de la d’Osona, que mostra taxes d’activitat femenina extraordinàriament elevades.
-	Aquest intens increment del nivell d’activitat és un element de pressió sobre l’ocupació, ja que el major volum d’efectius predisposat a treballar augmenta la demanda de llocs de treball. Però el període d’expansió econòmica al qual hem fet referència ha permès absorbir tota aquesta nova demanda d’ocupació, i de fet també millorar notablement el nivell d’ocupació de la població. Així, mentre l’any 1995 a la regió metropolitana de Barcelona treballaven 8 de cada 10 persones amb voluntat de fer-ho, cinc anys més tard la proporció havia arribat a 9 de cada 10. A l’igual que en el cas anterior, l’evolució de la situació de la població femenina és força més positiva que la de la població masculina: a l’any 1995 treballaven 76 de cada 100 dones que volien fer-ho; a l’any 2000, la proporció havia pujat a gairebé 90 de cada 100.
-	Una vegada més, al Maresme hem de parlar d’una evolució encara més positiva. La taxa d’ocupació sobre la població activa passa del 78% al 1995, a més del 96% a 2000, amb la qual cosa podem parlar pràcticament d’una situació de plena ocupació efectiva. Entre els homes, l’atur era un fenomen gairebé inexistent (tan sols un 1,9% dels que volien treballar no podien fer-ho), mentre que en el cas de les dones s’havia reduït fins al 6% de la població activa. D’altra banda, cal destacar també que el percentatge de població ocupada sobre el total de població havia augmentat al Maresme prop de 20 punts percentuals, del 44% de 1995 al 63% de 2000, amb la qual cosa ha disminuït considerablement la càrrega que suporta la població ocupada.
-	Tot i que, com acabem de dir, el nivell d’atur ha disminuït notablement fins a nivells que, tant en la població masculina com femenina, al Maresme es podrien considerar propers a la plena ocupació, cal tenir en compte les dificultats en la situació de col.lectius específics. En la població masculina, l’únic grup amb dificultats era el de la població més jove (menor de 20 anys), ja que en la resta de grups d’edat les situacions d’atur són molt poc significatives. En el cas de la població femenina, per contra, les taxes d’atur són, tot i que força baixes, apreciables en tots els grups d’edat, però especialment significatives per sobre dels 50 anys, on s’arriben a observar taxes superiors al 15% en un context general de taxes d’atur pràcticament immillorables. És en aquest col.lectius, per tant, on s’han d’abocar els esforços més importants, sobretot tenint en compte que la situació de la resta de població activa ja gaudeix d’una situació notablement bona.
-	En general, entre 1995 i 2000 el nivell de formació de la població de la regió metropolitana de Barcelona ha millorat significativament: la proporció de població amb estudis superiors ha crescut del 10 al 13%, s’ha mantingut la proporció de població amb estudis primaris i secundaris, i la població sense estudis s’ha reduït apreciablement fins a representar al voltant del 15% de la població total. Aquests canvis són producte, fonamentalment, de la generalització pràcticament universal de l’escolarització primària i secundària i de la major propensió de la població jove a realitzar estudis universitaris, tendència que s’ha generalitzat al llarg dels de les dues darreres dècades. Però l’evolució al Maresme ha estat encara molt més positiva, ja que en tan sols cinc anys, els que van de 1995 a 2000, el Maresme ha passat de ser la comarca amb una menor proporció de titulats superiors (5,7% de la població total al 1995) a la segona comarca amb major proporció de població amb estudis universitaris (13,5%, per darrera tan sols del 16,5% del Barcelonès). A la vegada, la proporció de població sense estudis s’ha reduït del 16,7% al 8%. Aquesta evolució té a veure, en bona part, amb l’important contingent de nova població arribada al Maresme al llarg de la segona meitat de la passada dècada; de fet, tan sols un 2% de la població arribada a la comarca després de 1990 no tenia estudis, mentre que prop d’un 25% tenia estudis superiors, i d’altra banda, més de la meitat de titulats superiors tenen entre 25 i 45 anys, grups d’edat que abans hem vist que eren els que més havien crescut en importància al llarg del període 1995-2000.
-	Tot aquest increment de l’activitat i l’ocupació s’ha produït també en un context de millora generalitzada de les condicions contractuals dels ocupats. Les dades per a la regió metropolitana de Barcelona mostren que mentre al 1995 un 61% de la població assalariada tenia un contracte indefinit, al 2000 aquesta proporció havia augmentat fins al 73%. És a dir, que gairebé tres de cada quatre ocupats tenien un contracte indefinit. Aquestes dades serien encara més favorables si no es considerés la població més jove, aquella que encara es troba en fase d’incorporació i adaptació al mercat de treball: de fet, la proporció de contractació indefinida entre la població de 30 a 60 anys es troba al voltant del 80%. Més enllà d’aquesta millora, cal destacar també com a aspecte molt positiu que la proporció de persones que treballa sense contracte s’ha reduït també molt significativament fins a esdevenir un fenomen pràcticament residual a l’any 2000 (la població que treballava en aquesta situació a la regió metropolitana de Barcelona es trobava al voltant del 3%). En aquest cas, el Maresme partia de nivells de contractació indefinida inferiors a la mitjana metropolitana, però la seva evolució ha estat molt positiva fins a situar-se aproximadament al mateix nivell (72,5% de la població assalariada). Però el fet més destacat és que, tot i l’apreciable reducció de la població que treballa sense contracte, les dades encara mostren valors a tenir en compte: l’any 2000, gairebé un 7% dels ocupats treballava en aquesta situació, tot i que aquestes dades representen una millora clara en relació al 12% de 1995. És un aspecte, però al que cal dedicar especial atenció, sobretot tenint en compte que els valors podrien ser significativament superiors si es considera tota la ma d’obra immigrant que segurament no queda reflectida en aquestes dades.
-	L’any 1995, gairebé un 45% de la població ocupada de la regió metropolitana de Barcelona ingressava menys de 120.000 pessetes netes cada mes. Cinc anys més tard, tan sols un 30% dels ocupats es trobaven en aquesta situació. Cal destacar, de manera complementaria, que amb els ingressos superiors a 140.000 pessetes mensuals l’evolució ha estat exactament inversa: la proporció de població amb ingressos superiors a 140.000 pessetes ha passat del 30 al 45% del total. Finalment, és també important fer referència a la disminució de la proporció d’ocupats amb ingressos no mensuals. Aquesta evolució clarament expansiva mostra que el nivell d’ingressos de la població ocupada s’ha incrementat significativament, fins i tot si descomptem els efectes de l’increment del nivell de preus al llarg d’aquests cinc anys. El tram d’ingrés més habitual l’any 1995 era el comprès entre 90.000 a 120.000 pessetes mensuals (prop del 20% de la població ocupada); l’any 2000, la major concentració es produïa entre 140.000 i 200.000 pessetes mensuals, que era el tram d’ingrés de gairebé una quarta part dels ocupats. Les dades del Maresme, tant pel que fa als seus valors de l’any 2000 com pel que fa a la seva evolució, són bastant semblants a la mitjana de la regió metropolitana de Barcelona. Igualment, la moda de la distribució d’ingressos, així com la seva evolució, es troba en els mateixos trams que la mitjana metropolitana. En ambdós casos destaca també que tan sols un 15% del ocupats tenen ingressos mensuals inferiors a 90.000 pessetes netes.
-	A nivell familiar, els ingressos també han millorat substancialment, tant a la comarca com al conjunt de la regió metropolitana. De nou, els resultats per a un i altre àmbit són força semblants, i així, les dades reflecteixen que mentre l’any 1995 aproximadament la meitat de les llars tenien uns ingressos anuals totals nets inferiors a 2,5 milions de pessetes, l’any 2000 aquesta proporció s’havia reduït fins al 30%. Si tenim en compte, a més, que al 1995 al voltant d’una quarta part de les llars no contestaven a aquestes preguntes (per desconeixement o manca de voluntat), resulta que tan sols un 25% de les llars declaraven tenir uns ingressos anuals superiors a 2,5 milions de pessetes. En canvi, l’any 2000, la proporció de famílies amb ingressos superiors als 2,5 milions de pessetes suposaven ja gairebé la meitat del total.

3.2.	Les característiques de les dificultats del mercat de treball del Maresme

La comarca, doncs, manté un perfil molt positiu tant pel que fa a la seva evolució com pel que fa a la seva situació actual. No obstant això, l’anàlisi aprofundida i el contacte més directe amb les estructures de promoció econòmica de la comarca permeten detectar dificultats i problemàtiques importants, que són de fet les que s’han tractat de manera aprofundida en el bloc anterior.
En aquest cas, però, no és tan important tractar i analitzar les dificultats com caracteritzar-les des d’un punt de vista més qualitatiu per tal d’identificar l’estratègia d’actuació més encertada. Per les condicions de la comarca, destaca que tan sols una de les cinc dificultats identificades com a més significatives del mercat de treball de la comarca (la formació en un entorn canviant, la diversificació de l’estructura econòmica, l’economia submergida, les condicions dels llocs de treball, i l’atur relacionat amb l’estacionalitat i la temporalitat) podria ser considerada específica o característica de la comarca de manera exclusiva. Efectivament, l’economia submergida és l’únic aspecte clarament “no extrapolable” a la majoria d’indrets de la regió metropolitana i de la província de Barcelona, mentre que una segona dificultat (l’atur lligat a l’estacionalitat) podria ser considerada com a relativament característica, tot i que podria ser compartida amb d’altres comarques, com per exemple el Garraf.
D’altra banda, per contra, altres aspectes més habitualment esmentats, com per exemple la crisi i reconversió del sector tèxtil, no apareixen amb tanta força com caldria suposar. De fet, quan es plantegen els principals problemes del sector industrial del Maresme sorgeixen qüestions com l’economia submergida, els intermediaris, la població immigrant, les condicions laborals, la manca de preparació del personal, o la salut laboral; de nou temes recurrents lligats a d’altres dificultats genèriques ja esmentades, i més genèriques. No obstant l’anterior, també apareixen algunes qüestions més específiques, com els alts preus del sòl o l’organització productiva tradicional i obsoleta, que impedeix el creixement econòmic i social.
Com dèiem, doncs, les dificultats percebudes en relació al mercat de treball de la comarca són fonamentalment genèriques i compartides amb d’altres indrets de la regió metropolitana (formació, igualtat d’oportunitats, terciarització, noves tecnologies, etc.). Aquesta situació permet abordar dues reflexions: en primer lloc, la conveniència i necessitat d’afrontar aquestes dificultats de manera comuna amb altres territoris, d’actuar conjuntament i de rendabilitzar bones pràctiques; en segon lloc, la dificultat afegida que suposa tractar qüestions en alguns casos excessivament genèriques. En aquest darrer sentit, sovint és difícil actuar per millorar, en general, una estructura econòmica massa concentrada en un nombre reduït de sectors, o les condicions de treball de les persones ocupades.
A més, l’amplitud de les dificultats fa perdre, en ocasions, el lligam amb els resultats de les polítiques endegadades. Per tant, i com a criteri general, es recomana actuar de manera decidida i global contra les dificultats específiques (en aquest cas l’economia submergida i l’estacionalitat de l’ocupació), mentre que en els aspectes més genèrics potser seria més encertat actuar de manera puntual (clàusules socials, conciliació vida laboral i familiar, formació específica, etc.), tal com es reflecteix més endavant en la proposta de Pla d’Acció Conjunt 2003-2005.

3.3.	El plantejament i la visió de la promoció econòmica a nivell comarcal

Una de les primeres qüestions que van sorgir a l’inici dels debats tècnics per a l’elaboració del present document de diagnòstic va ser l’aparent dificultat de poder reflexionar de manera fluïda amb la comarca com a àmbit de referència. En general, es feia difícil conèixer el conjunt de realitats d’una comarca diversa, segmentada tant en termes d’activitat econòmica com a nivell territorial i funcional. En aquest sentit, la convivència de diferents especialitzacions econòmiques (tèxtil, turisme, agricultura), de ciutats grans amb petits nuclis de població, de ciutats interiors i ciutats costaneres, de pendularitats relacionades amb Barcelona, Mataró o la Selva, etc, suposaven entrebancs importants a l’hora de detectar problemes i interessos comuns. Aquestes dificultats degudes a la diversitat de situacions econòmiques i socials es produeixen de manera combinada amb una relativa manca de perspectiva comarcal per part de les administracions locals, i en especial dels Ajuntaments. En general, la reflexió en clau comarcal és escassa.
L’avenç dels debats, però, va conduir a un major aprofundiment en aquesta perspectiva, que quedà reforçada clarament a partir del reconeixement de problemàtiques comunes i a la voluntat de compartir esforços, experiències i solucions per part dels diferents agents. Tot i així, la propensió a tenir en compte tan sols el nivell estrictament local es troba encara força arrelada, sobretot, possiblement, a causa de la necessitat d’afrontar qüestions molt específiques i d’atendre problemes de manera gairebé individualitzada.
Caldria, doncs, al nostre entendre, establir els mecanismes més adients per a reforçar, en primer lloc, la comunicació fluïda entre els agents i la posada en comú d’experiències, i en segon lloc, la coordinació, la recerca i l’impuls en relació a la presa de decisions comunes per a aquells temes en els quals l’acció conjunta comporti guanys significatius d’eficiència. En aquest sentit, és essencial que el Pacte (mitjançant l’Observatori del Mercat de Treball) aporti als tècnics i electes el màxim volum possible d’informació de qualitat a nivell comarcal, elaborada i lliurada d’acord amb les seves necessitats.
Les dificultats per a posar en pràctica aquesta estratègia es basen, fonamentalment, en dues qüestions: la primera, la manca de recursos econòmics i humans per a invertir en la recerca d’iniciatives comunes; la segona, la necessitat de donar servei als ciutadans amb un màxim de proximitat, la qual cosa es fa difícil en cas de centralitzar l’execució d’algunes accions (per exemple en l’àmbit de la formació) o de proveir serveis de manera conjunta.
De tota manera, algunes de les accions proposades més endavant en el Pla d’Acció tenen com a objectiu principal o secundari l’assoliment d’aquest objectiu.

3.4. L’absència de l’atur com a problema genèric

Segurament a causa d’una combinació favorable de la situació real, les expectatives i l’evolució al llarg dels darrers anys, l’atur no es troba, en general, entre els problemes que apareixen en primer lloc com una de les dificultats més importants de l’estructura econòmica del Maresme. Com s’ha esmentat anteriorment, al llarg del darrer període d’expansió econòmica de la segona meitat dels anys 90, els nivells d’atur varen baixar des de cotes superiors al 20% de la població activa fins a valors per sota del 5%, la qual cosa podria ser considerada pràcticament com atur friccional. Cal assenyalar, però, que la situació des de finals de l’any 2000 ha variat substancialment, i les taxes d’atur es tornen a situar per sobre del 10%, sobretot en el cas de la població femenina, tradicionalment molt més afectada per la desocupació.
Així, doncs, els experts de la comarca en matèria de promoció econòmica i foment de l’ocupació defineixen un escenari de qüestions concretes a resoldre pel que fa a la desocupació, però aquesta segueix essent percebuda com una qüestió de col.lectius concrets i problemàtiques específiques, no com a element estructural de funcionament incorrecte del conjunt de l’estructura econòmica. Efectivament, aquesta situació és certa fins a cert punt, però la consideració del repunt de les taxes d’atur i l’assoliment valors bastant allunyats del que podria ser entès com a atur friccional, suggereix la necessitat d’actuar no tan sols des del punt de vista de la inserció dels aturats i de la resolució dels seus problemes d’accés al mercat de treball, sinó que la qüestió de l’atur es troba igualment en la demanda, i no tan sols en l’oferta de força de treball. És a dir, que és possible que el problema estigui en la capacitació de la població desocupada, però és molt possible que, donades les taxes actuals, també hi hagi un problema per part de l’activitat econòmica per part d’absorbir tota la força de treball que hi ha al mercat.
En aquest sentit, creiem que és important destacar dues qüestions: la primera, que una part significativa de les situacions d’atur venen donades per desajustos entre les capacitats requerides i les condicions de l’oferta; aquests desajustos haurien de poder ser resolts en la majoria dels casos mitjançant formació específica (sobretot) i assessorament a les persones que busquen feina. La segona qüestió té un component força més estructural: actualment, els nivells d’atur venen marcats de manera decisiva pel creixement de les taxes d’activitat, principalment les femenines, ja que l’economia aconsegueix (com a  mínim al llarg dels anys 2001 i 2002 ho ha fet) crear ocupació a ritmes acceptables. Per tant, pot ser que la qüestió de l’atur sigui més un problema relacionat amb el ritme de creixement econòmic que amb les dificultats d’inserció de perfils o individus concrets.
Què cal fer, doncs? En aquest sentit, és clar que els esforços per a la inserció de desocupats amb dificultats haurà de continuar, però el plantejament de lluita contra l’atur haurà d’incorporar un component diferent. La formació (reglada o continuada) i el nivell de qualificació haurà de ser un problema cada vegada menys important, donats els increments generalitzats pel que fa al nivell d’instrucció de la població, i aquest fet, combinat amb la incorporació al mercat de treball de generacions molt més buides que les que s’hi ha anat incorporant fins ara, suggereixen que els problemes de l’atur es reduïran (sobretot en la població més jove, aquella que actualment presenta les taxes d’atur més elevades). Ara bé, cal tenir en compte dues consideracions: en primer lloc, la contínua arribada de població immigrant (un procés que la comarca viu amb intensitat), i en segon lloc, que és probable que les taxes d’activitat femenines continuin creixent (pel progressiu envelliment i abandonament de l’edat laboral de població tradicionalment no activa, i la incorporació de generacions amb pautes d’activitat totalment renovades), com a mínim amb l’objectiu de les cotes marcades per la Unió Europea a la cimera de Lisboa.
Cal veure quin serà el comportament exacte d’aquestes variables (immigració i nivell d’activitat de la població), però en condicions normals (o les habitualment previstes), l’atur al llarg dels propers anys deixarà de dependre bàsicament de la banda de l’oferta per passar a estar fortament condicionat per la demanda d’ocupació; és a dir, els nivells d’atur dependran en gran mesura del ritme de creixement econòmic i de creació d’ocupació (en principi molt relacionats), del nivell d’inversió (i en concret de la formació bruta de capital fix), i de la capacitat d’ajustar oferta i demanda. Per tant, cal tenir en compte que l’atur pot esdevenir, com ja ho comença a ser, una qüestió de dinamisme econòmic i de comunicació entre les empreses i els treballadors, amb tot el que això comporta des del punt de vista de les possibilitats d’acció. De fet, els Ajuntaments ja han detectat aquesta qüestió de manera clara, i així, consideren que entre els objectius prioritaris de cara als propers anys es troben: “resoldre els desajustament entre l’oferta i la demanda del mercat de treball”, “incrementar i millorar l’oferta formativa”, o “conèixer les necessitats formatives de les empreses i lligar l’oferta i la demanda d’ocupació”.

3.5.	L’atenció a la població amb dificultats d’accés al mercat de treball

Constitueix un dels principals objectius dels serveis de promoció econòmica local, i molt possiblement ho haurà de continuar essent al llarg dels propers anys. No obstant això, és probable que el perfil de les persones que requereixin d’aquests serveis varïi substancialment.
Una de les principals qüestions actualment presents en els debats sobre el mercat de treball és la immigració. En alguns casos, a causa del progressiu envelliment de la població, es veu aquest fenomen com l’únic recurs per continuar mantenint el ritme de creixement econòmic; en d’altres, es percep com una amenaça latent per cert tipus de ma d’obra autòctona. En qualsevol cas, tot i que la població immigrant és fonamentalment jove i arriba amb voluntat d’incorporar-se plenament al mercat de treball, l’esforç per aconseguir la seva integració social i econòmica haurà de ser molt important, sobretot si es preten aconseguir que puguin desenvolupar al màxim les seves capacitats. En aquest sentit, cal diferenciar també les necessitats, situacions i capacitats diverses que reflecteix la població immigrada segons la seva procedència, tant pel que fa a les seves característiques culturals, com de formació, etc.
Per tant, el col.lectiu immigrant apareix amb força com un dels principals destinataris de les polítiques de suport i inserció laboral. D’altra banda, però, cal tenir en compte quina pot ser l’evolució dels col.lectius que tradicionalment han estat objecte d’aquest tipus de polítiques: població femenina, els joves, els aturats de llarga durada i els col.lectius amb risc d’exclusió social. En els dos primers casos, tant la població femenina com la població jove és probable que vegin disminuir progressivament les seves dificultats d’accés al mercat de treball. La població jove en base a dues causes principals: per la reducció del nombre d’efectius, la qual cosa reduïrà la competència, i per l’increment generalitzat del nivell de formació, que farà augmentar el nivell general de qualificació i per tant la probabilitat d’accedir al mercat de treball sense massa problemes. En segon lloc, la població femenina també és probable que es beneficïi de dos aspectes destacats: en primer lloc, l’increment de les taxes d’activitat femenines possibilita la progressiva normalització de la situació de la població femenina al mercat de treball, amb la qual cosa les dificultats d’accés tendeixen a disminuir; en segon lloc, el progressiu augment dels nivells de formació i qualificació també poden ser un aspecte positiu per reduir les dificultats, tal com ja s’esmentava en el cas dels joves. No obstant l’anterior, tot i la millora de les condicions d’accés, poden persistir problemes pel que fa a les condicions de treball d’aquests col.lectius, els quals serien objecte, però, d’una altra argumentació.
Per tant, és probable que tant la població femenina com la població jove tinguin cada vegada menys problemes d’accés al mercat de treball. Tot i així, les taxes d’atur entre aquests col.lectius es troben (sobretot en el cas dels joves) en valors molt per sobre de la mitjana, per la qual cosa encara hauran de constituir un especial focus d’atenció al llarg de tot el nostre període de referència (2003-2005).
Els altres dos col.lectius esmentats, els aturats de llarga durada i els col.lectius amb risc d’exclusió social, no es preveu que puguin disminuir les seves necessitats. En primer lloc, perquè és probable que la problemàtica d’aquests col.lectius tingui punts en comú amb el fenomen de la immigració; en segon lloc, perquè s’observa una relativa polarització dels nivells de renda de la població, és a dir, les diferències de renda són cada vegada més elevades, amb els riscos i situacions que això pot comportar; i en tercer lloc, perquè el ritme de canvi i evolució de l’activitat econòmica comença a provocar la necessitat que els llocs de treball estiguin en un constant procés de revisió i requalificació, amb la qual cosa el nivell d’exigència als treballadors és cada dia més elevat, i també creix el perill d’exclusió per manca d’actualització i renovació de les capacitats.
Per tot l’anterior -la persistència de les dificultats dels col.lectius tradicionals i el sorgiment de nous fronts d’acció potencials-, és probable que al llarg del període 2003-2005, l’atenció als col.lectius amb dificultats d’accés al mercat de treball sigui uns de les qüestions que absorbeixi més esforços per part dels serveis de promoció econòmica local, tenint en compte, però, que tant les necessitats com els col.lectius estan a l’inici d’un profund procés de transformació, que és probable que ja sigui molt palès a partir de l’any 2005.

3.6.	Visió estratègica en les accions de promoció econòmica

La visió estratègica i l’acció des d’una perspectiva de mig i llarg termini és un dels elements cabdals en l’èxit de les polítiques de promoció econòmica. En general, però, hi ha una manca d’aquesta visió, una relativament excessiva concentració en el curt termini, i una manca de perspectiva supralocal.
Potser a causa de les exigències que imposen les dificultats immediates, o a la necessitat d’un major volum de recursos, els exercicis de planificació sovint queden diluïts entre accions que combaten qüestions centrades gairebé de manera exclusiva en el curt termini. Aquesta situació és diversa entre els membres del Pacte, i així, aquells que disposen de més recursos humans i econòmics, poden emprendre accions de planificació, mentre els agents amb menys recursos tenen dificultats per abordar aquests temes. Hi ha, en general, una manca d’hàbit de pensar en base a aquesta dinàmica.
Sovint, davant d’aquesta situació, s’argumenta que la inestabilitat de les estructures de promoció econòmica i els seus recursos humans i materials deixa aquestes estructures sense massa opció d’engegar projectes més enllà del curt termini estricte. Certament, les dificultats que aquesta qüestió planteja són importants i evidents. Ara bé, no obstant l’anterior, caldria poder actuar, en la mesura del possible, d’una manera institucional; és a dir, que les directrius polítiques garantissin aquesta visió, així com les accions més adients en aquest sentit. Òbviament, la realització d’aquesta visió estratègica requeriria la consolidació dels diferents serveis de promoció econòmica; cal tenir en compte, però, que tal com s’ha esmentat anteriorment, la visió estratègica es fa difícil realitzar-la sense situar-se en un context supralocal, com a mínim, i de manera òptima, caldria articular-la amb comunicació fluïda a nivell metropolità o regional.
En l’assoliment d’aquest objectiu conflueixen diversos aspectes que ja han estat esmentats o que es desenvolupen més endavant: la comunicació, la coordinació, les necessitats de formació i informació, etc, però també hi ha d’altres aspectes clau, com la confiança (per delegar tasques, per assumir i reconèixer lideratges, etc.), la col.laboració i el treball conjunt.
Naturalment, les polítiques de promoció econòmica de la comarca poden desenvolupar-se amb èxit sense tenir en compte aquesta visió estratègica, però això fa que, en general, el sistema sigui més vulnerable a les noves tendències (ja que no s’han previst i planificat), i que perdi capacitat de control sobre l’activitat econòmica, el mercat de treball, etc. En aquest sentit, el treball i les actituds proactives són un aspecte fonamental.
Per acabar, doncs, cal resumir que l’adopció d’una visió estratègica es considera imprescindible. És cert que les activitats quotidianes sovint semblen incompatibles amb aquesta visió; al contrari, però, la planificació i l’execució d’aquesta planificació en un context ampli fa que la resolució de problemes sigui més efectiva, a la vegada que ajuda a la seva prevenció. De fet, la voluntat d’adoptar aquesta perspectiva existeix (entre els objectius de futur per al mercat de treball del Maresme, s’esmenta la necessitat “d’optimitzar els recursos i adoptar una visió global del territori alhora d’aplicar polítiques econòmiques”); però les dificultats es troben gairebé sempre en la disponibilitat de recursos humans i econòmics.

3.7. El paper dels agents socials

Tot i que els acords formals es troben actualment molt consolidats, i que el seu nivell d’implicació pràctica en la dinàmica de la promoció econòmica comarcal comença a ser significativament elevat, el paper dels agents socials ha d’avançar per tal de poder actuar en igualtat de condicions amb l’Administració Local a l’hora d’impulsar polítiques de promoció econòmica local.
Sense oblidar que el seu paper fonamental es basa en la protecció dels drets dels treballadors i la garantia de les millors condicions per a aquests en el seu lloc de treball, la seva implicació en els Pactes Locals per L’Ocupació ha de permetre fer un pas més per tal de participar activament en la definició de l’activitat econòmica d’un determinat àmbit. En aquest sentit, es considera que els Pactes per l’Ocupació, i especialment en el cas del Maresme, han de tenir un àmbit territorial de referència comú (la comarca), però també un objectiu comú, d’acord amb la diversitat dels seus membres. En altres paraules: sembla molt clar que, territorialment, les accions del Pacte no es poden centrar en interessos específics d’una part del seu territori, sinó que han de respondre a necessitats comunes; però cal no oblidar que tampoc es poden centrar en les necessitats o especificitats d’un dels seus agents, sinó que han de respondre a una estratègia que satisfagui de manera conjunta a les necessitats de tots els seus agents.
En aquest sentit, els agents socials mostren ja un notable nivell d’implicació en les estructures del Pacte, però manca encara un major desenvolupament pel que fa a l’impuls d’iniciatives, gestió de projectes comuns, participació estratègica, etc. Els recursos econòmics i humans, així com l’organització territorial de les estructures dels agents socials són, en la majoria de casos, les dificultats més destacades per tal d’assolir les fites esmentades; tot i així, es considera que l’acostament de les posicions polítiques dels diferents agents pot ser igualment una qüestió potencialment molt positiva per al progressiu assoliment d’aquests objectius.

3.8. El paper dels agents econòmics

Són els agents del Pacte més clarament allunyats dels objectius comuns, i els que tenen una participació menys activa en el seu desenvolupament i en les seves activitats. En el cas dels debats per al diagnòstic i l’elaboració de l’estratègia del Pacte per l’Ocupació del Maresme per al període 2003-2005, els agents econòmics no hi han participat, tot i que la seva intervenció podria haver aportat elements clau, tant des del punt de vista quantitatiu com qualitatiu.
No obstant l’anterior, per la seva posició dins el mercat de treball i la seva experiència, constitueixen peces clau per al desenvolupament d’estratègies i polítiques de promoció econòmica; i així mateix, per a l’activitat econòmica també és important poder participar en l’elaboració de les decisions estratègiques relatives al futur econòmic de la comarca.
Ara bé, la dinàmica dels agents econòmics i els seus principis tenen poc en comú amb els principis de l’Administració Local i els agents socials, per la qual cosa el debat i la recerca de posicions comunes, així com d’interessos d’acció coincidents, es troba amb dificultats importants. En aquest sentit, donat l’interès que els acords poden suscitar per ambdues parts, cal trobar el context de relació comú més adient, i els temes en els quals les possibilitats d’acció són més nombroses.
Potser seria convenient que, en el cas dels agents econòmics, es provés de garantir la presència d’una rendabilitat econòmica en les accions a desenvolupar (no tant un increment del nivell de vendes, sinó guanys d’eficiència, rendiment, etc.) per tal que la col.laboració es pogués desenvolupar en un context fluïd i d’igualtat, la qual cosa implicaria, segurament, un major nivell d’implicació per ambdues parts. D’altra banda, i molt lligat a l’argument anterior, cal tenir en compte que, sovint, l’activitat econòmica té més interès en les accions concretes que en les estratègies generals; és a dir, que es mostra una major predisposició a la implicació en accions molt “micro” (però de conseqüències i resultats molt concrets) que en millores genèriques i intangibles. Com a exemple, els empresaris poden ser reticents a impulsar accions de formació en línia, però els pot interessar (o fins i tot cofinançar) que es facin cursos de formació específica per als treballadors d’acord amb les necessitats del sector; l’argumentació podria tenir elements similars en les figures de contractació, els tipus de jornada, la inserció de col.lectius amb dificultats, etc.
Finalment, cal tenir en compte que el col.lectiu dels agents econòmics és el que, per la seva configuració, característiques i activitats, té menys relació amb els objectius genèrics de les polítiques de promoció econòmica. Es podria dir, entenent adequadament el context de l’afirmació, que no es tracta del seu camp natural d’acció. Per això, partint de la base de la necessitat de col.laboració i de la conveniència de considerar la seva participació en el desenvolupament d’estratègies de desenvolupament local (tant en termes econòmics com socials), potser caldria definir una implicació “a mida”, establerta exactament en els termes que pugin beneficiar al conjunt i a cadascuna de les parts, però sense buscar la coordinació, la informació i l’actuació constant. D’aquesta manera, es podrien aconseguir els guanys d’eficiència que promou la figura del Pacte, i a la vegada no comprometre cap dels agents que hi participen més enllà del que cadascun creu que s’hi hauria d’implicar d’acord amb els seus interessos i projectes.

3.9.	El paper de l’Administració Local i el Pacte per l’Ocupació

La tasca de difusió de la filosofia de Pactes Territorials es pot considerar que ha estat a bastament realitzada. L’Estratègia Europea per a l’Ocupació, la nova configuració dels Fons Estructurals a partir de 2006, la consideració de la presència de nous països en la Unió Europea amb rendes força inferiors a la mitjana catalana i espanyola, els criteris d’optimització, l’increment de l’eficàcia de les polítiques de promoció econòmica i ocupació, l’eixamplament dels mercats de treball, etc. són arguments clars, de difícil discussió, i que han estat proclamats reiteradament, a títol individual i col.lectiu, pels impulsors dels Pactes Territorials per a l’Ocupació.
L’administració local, al seu torn, s’ha constituït com a impulsor dels Pactes per l’Ocupació, i n’ha assumit el lideratge donats els seus objectius i l’estreta coincidència entre les funcions del Pacte (nascudes arrel de l’Estratègia Europea per l’Ocupació) i les que els Ajuntaments i els Consells Comarcals han vingut realitzant des de ja fa uns anys. Aquests lideratges han fet néixer reticències, sobretot relacionades amb la seva legitimitat i conveniència: el Pacte venia a realitzar les tasques que fins llavors duia a terme l’Administració Local, però en base un àmbit diferent, i en col.laboració amb un major nombre d’agents amb els quals no sempre era fàcil arribar a acords. Aquesta nova situació ha ocasionat tensions entre els agents: reticències dels municipis petits envers els grans pel seu lideratge, dels grans respecte als petits per les diferents dotacions estructurals, dels agents socials i econòmics per l’excessiu lideratge de l’Administració Local, i viceversa per la manca d’implicació considerada suficient, etc.
En aquest context, cal entendre el Pacte per l’Ocupació com un instrument de política de promoció econòmica lleugerament diferent dels vigents fins ara, ja que s’hauria de dedicar a fer les mateixes funcions que tots els agents duien a terme dins ara, però com un organisme autònom, integrat i autofinançat pels seus membres. És a dir, que perquè el Pacte pogués funcionar de manera òptima, caldria que aquest fós un organisme de planificació i execució de la promoció econòmica del seu àmbit, independent en les seves accions de l’Administració Local, els agents socials i econòmics, i que respongués a la voluntat i les decisions que els seus membres prenguessin en les estructures tècniques i polítiques creades a tal efecte. Si no es dona als Pactes aquesta personalitat i independència, és possible que continüi sent tan sols un objectiu secundari, una “tasca addicional”, sovint poc desitjada, per als representants dels seus membres.
La configuració d’una estructura com la que s’exposa en el paràgraf anterior depèn molt significativament de l’Administració Local, que és qui, de fet, hauria de cedir un major volum de competències al Pacte, perquè aquest es fes càrrec de l’execució d’una bona part de les polítiques de promoció econòmica sobre el territori; això significaria que els Ajuntaments cedissin part de les seves estructures i la seva capacitat d’acció a un organisme supramunicipal especialitzat, que comptaria a més amb la participació i la col.laboració de la resta d’agents que poden contribuir a que les polítiques siguin reeixides. I a més, és probable que els Ajuntaments també s’haguessin de fer càrrec de bona part del finançament del Pacte, la qual cosa suposa una dificultat afegida. Possiblement, si l’aposta pels Pactes no arriba a aquest nivell, la precarietat de les estructures i la manca de prioritat de les seves activitats per a la majoria dels seus membres farà que no pugui avançar més enllà d’accions puntuals o els acords parcials.
Per tant, resumint, es considera que el Pacte per l’Ocupació hauria de fer un pas més en el seu desenvolupament, dotar-se de personalitat jurídica reconeguda pels seus membres i d’estructures pròpies (de producció i anàlisi d’informació, de reflexió i planificació, d’acció, d’avaluació, ...), finançades pels agents “mancomunats” en les proporcions que ells decideixin, i amb les funcions i la capacitat de decisió que es consideri més adient. En cas contrari, és possible que no es rendabilitzin tots els guanys potencials que pot aportar aquesta figura d’organització i acció en matèria de promoció econòmica.

3.10. Les necessitats d’informació i de formació

La necessitat de disposar d’eines d’anàlisi i d’informació actualitzada ha estat un aspecte a bastament esmentat en diversos apartats d’aquest document. Cal, no obstant això, oferir una darrera reflexió sobre la importància d’aquest aspecte.
Donada la creixent complexitat de la realitat econòmica i social, l’elaboració de polítiques requereix també volums creixents d’informació, coneixements i anàlisi. Cal tenir en compte, a més, que l’Administració Local, per tal de dur a terme aquestes polítiques, ha de conèixer les darreres tendències, i en molts casos fins i tot tenir la capacitat de preveure o estimar l’evolució de les principals variables, per tal d’avançar el seu comportament o provar de reconduir aquesta evolució. Finalment, cal considerar també que durant els darrers anys ha augmentat de manera notable la interrelació entre els diferents territoris, amb la qual cosa la informació a nivell local és necessària, però ja no és suficient.
Igualment, el tractament i anàlisi d’aquesta informació requereix cada vegada més capacitats tècniques, així com una major qualificació per part de les persones que hauran d’informar la presa de decisions. Aquesta situació significa una major necessitat de formació, que haurà de ser altament específica, i a que a més requerirà un elevat grau d’actualització per tal de recollir les darreres tendències.
Aquesta necessària especialització, d’altra banda, és difícil que pugui ser assumida per les mateixes persones encarregades de la presa de decisions; per això és important que aquests responsables puguin disposar de serveis tècnics d’informació i anàlisi que els permetin considerar tota la informació rellevant.
El Pacte per l’Ocupació del Maresme ja disposa d’aquesta eina de producció i anàlisi d’informació, l’Observatori del Mercat de Treball, que centralitza i manté actualitzada la informació disponible en relació a la comarca. Cal, però, potenciar el seu desenvolupament i aprofundir en la seva vessant més aplicada, és a dir, en la satisfacció de demandes específiques d’informació més enllà dels productes d’informació genèrica. És clar que aquest servei pot ser una eina molt important, tant pels tècnics, en les seves tasques diàries de suport als ciutadans, com pels càrrecs electes, en el desenvolupament de les seves funcions.
Un dels principals entrebancs en la realització d’aquest potencial és la manca d’hàbit pel que fa a la utilització d’aquest tipus de serveis. Fins fa molt poc anys, la informació a nivell local era escassa (provenia de manera gairebé exclusiva dels Censos i Padrons) i la capacitat de tractar-la i analitzar-la era molt limitada. Donada aquesta situació, el seu nivell d’utilització era també molt limitat, i per tant, quan la disponibilitat i la capacitat d’anàlisi augmenta gràcies a la major capacitat de producció i transferència, la majoria d’usuaris potencials d’aquesta informació encara no tenen o l’hàbit, o els coneixements, o la confiança necessària perquè esdevingui un instrument d’ús intensiu. Cal, en conseqüència, a més de posar les eines a l’abast, definir-ne les potencialitats, mostrar la seva flexibilitat, i oferir, en primer lloc, la formació necessària per a la seva utilització eficaç i màxim aprofitament. Una vegada superades aquestes fases, és molt probable que tots els agents relacionats amb la planificació i la presa de decisions rendabilitzin amb escreix l’esforç que suposa donar un servei d’aquestes característiques.

3.11.	Les possibilitats d’acció en matèria de promoció econòmica

Finalment, cal realitzar un breu apunt en relació a un aspecte que ha estat recurrent al llarg dels debats: la necessitat d’adaptar la planificació a les possibilitats reals d’acció de l’Administració Local en l’àmbit de la promoció econòmica.
En principi, una de les dificultats per tal d’actuar de manera eficaç sobre el mercat de treball a nivell local és la manca de capacitat dels Ajuntaments per controlar algunes de les variables més importants per al seu funcionament. Així, sovint, els esforços per millorar les condicions de treball dels ocupats, el nivell d’inserció de determinats col.lectius o resoldre determinats conflictes, es troben amb la impossibilitat d’incidir sobre variables com el tipus de contractació, els drets dels treballadors, fiscalitat, etc. Aquesta ha estat una de les principals argumentacions per tal de justificar l’absència d’acció en alguns camps per part de l’Administració Local.
No obstant això, les possibilitats d’acció són, tot i que limitades, nombroses. En la majoria dels casos, però, aquesta acció s’haurà de basar en actuacions puntuals, en acords i negociacions, en el proveïment d’eines. Hi ha fonamentalment tres camps en els quals l’acció és possible, i potencialment molt efectiva: la formació i qualificació dels treballadors, la negociació i interlocució amb els agents econòmics per a la millora de l’activitat i les condicions de treball, i l’assessorament i el suport a les persones amb dificultats d’inserció o a aquelles que volen canviar el seu perfil professional o la seva ocupació (emprenedors, autònoms, aturats qualificats de sectors en crisi o declivi, etc.). La planificació, com dèiem, ha de tenir en consideració aquestes limitacions, però, tot i així, cal considerar que les possibilitats d’actuació amb un potencial de millora efectiva són, tal com s’ha exposat, nombroses. Aquest aspecte, com més tard es pot comprovar, s’ha tingut en compte a l’hora d’elaborar la proposta de Pla d’Acció conjunt per al període 2003-2005.